Розділ Терапія та реабілітація присвячений науковим дослідженням у галузі фізичної терапії, ерготерапії та медичної реабілітації. Основна увага приділяється клінічній ефективності реабілітаційних втручань, біомеханічному моделюванню функцій опорно-рухового апарату, інноваційним методам відновлення після захворювань та травм, а також впровадженню принципів доказової медицини в реабілітаційну практику. Розділ Медико-біологічні аспекти фізичної культури та здоров'я людини присвячений фундаментальним та прикладним дослідженням фізіологічних, біохімічних та морфологічних механізмів адаптації організму до фізичних навантажень. Основна увага приділяється вивченню біологічних маркерів стану здоров’я, генетичних передумов спортивної успішності, нейрогуморальній регуляції функцій, а також медико-біологічному обґрунтуванню оздоровчих технологій. Пріоритетними є роботи, що базуються на об’єктивних інструментальних методах оцінки функціональних резервів та адаптаційного потенціалу людини. Розділ Фізична культура, спорт і рекреація охоплює теоретико-методичні аспекти фізичного виховання, спортивної науки та оздоровчої рекреації. Пріоритетними є дослідження з програмування занять фізичною культурою для різних груп населення, розробки фітнес-технологій, підготовки спортсменів, а також психолого-педагогічних аспектів активного дозвілля та здоров’язбереження у сучасному суспільстві.
NATIONAL UNIVERSITY OF WATER AND ENVIRONMENTAL ENGINEERING
СТРУКТУРА ВЗАЄМОЗВ’ЯЗКІВ МІЖ ІГРОВИМИ НАВИЧКАМИ У ЦИФРОВІЙ ГЕЙМІНГ АКТИВНОСТІ ТА МОТИВАЦІЄЮ ПІДЛІТКІВ
Вступ. Цифрова ігрова активність є однією з провідних форм дозвілля підлітків і розглядається як багатовимірний психосоціальний феномен, що впливає на когнітивні процеси, поведінкову регуляцію та здоров’я. Сучасні дослідження засвідчують значущість мотиваційних механізмів у формуванні стилю ігрової поведінки, а також наявність гендерних відмінностей у залученості до геймінгу. Водночас структурна організація взаємозв’язків між ігровими навичками та мотиваційними пріоритетами підлітків залишається недостатньо вивченою. Мета – визначити гендерні відмінності у самооцінці ігрових навичок підлітків та встановити особливості взаємозв’язків між ігровими навичками й мотиваційними пріоритетами в умовах цифрової ігрової діяльності. Матеріали і методи. У дослідженні взяли участь 156 підлітків віком 15,9 ± 1,4 року (69,2 % – хлопці, 30,8 % – дівчата). Застосовано стандартизовану анкету для оцінки ігрових навичок (механіка гри, тактичне мислення, концентрація уваги, самоконтроль, комунікаційні навички) та мотивів ігрової діяльності (задоволення, розвиток навичок, визнання тощо). Надійність інструменту підтверджена коефіцієнтом Кронбаха (α = 0,959). Для статистичного аналізу використано U-критерій Манна–Уітні та коефіцієнт рангової кореляції Спірмена (p < 0,05). Результати. Встановлено статистично значущі гендерні відмінності у самооцінці ігрових навичок: хлопці оцінюють власні компетенції вище за всіма показниками (p < 0,05), з найбільшими розбіжностями у «Механіці гри» та «Концентрації уваги». Водночас у дівчат виявлено сильніші та більш системні кореляційні зв’язки між мотиваційними характеристиками та ігровими навичками (ρ = 0,282–0,753), що свідчить про більш інтегровану мотиваційно-компетентнісну структуру. В обох групах провідним мотивом виступає «Задоволення від гри», що найбільш тісно пов’язане з концентрацією уваги та самоконтролем. Висновки. Виявлено різні моделі психологічної регуляції цифрової ігрової активності у підлітків залежно від гендеру: у хлопців домінує вища самооцінка компетентності, у дівчат – більш узгоджена система взаємозв’язків між мотивацією та навичками. Отримані результати розширюють уявлення про структуру цифрової ігрової діяльності та можуть бути використані при розробленні гендерно-чутливих програм психологічного супроводу й формування культури безпечного геймінгу.
мотиви, цифрова ігрова активність, здоров’я, гендерні особливості, підлітки
ВОЛЕЙБОЛ ЯК КЛЮЧОВИЙ КОМПОНЕНТ ПРОГРАМ АДАПТИВНОГО СПОРТУ В СОЦІАЛІЗАЦІЇ ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ
У статті за мету поставлено дослідити вплив волейболу (зокрема – сидячого/адаптованого волейболу) як компонента програм адаптивного спорту для соціальної, фізичної та психологічної адаптації ветеранів війни. У матеріалах проведено огляд ключових теоретичних підходів і емпіричних досліджень щодо впливу адаптивного спорту на якість життя, психічне здоров’я і соціальну інтеграцію ветеранів. На основі огляду пропонується структурована програма занять з адаптивного волейболу, критерії оцінювання моніторингу результатів (фізичні, психосоціальні, функціональні). У дослідженні брали участь 38 ветеранів війни. 18 ветеранів військових дій м. Рівне – основна група (ОГ) та 20 ветеранів військових дій Вінницької громади – контрольна група (КГ). Використовувалися наступні методи дослідження: огляд літератури, дослідження з попереднім і підсумковим тестуванням, стандартизовані анкети для оцінки якості життя та психологічного стану, інструменти оцінювання: фізичні показники (тест сили рук (кг) – динамометрія; тест витривалості – адаптований 6-хвилинний тест пересування (м); тест координації – «8-фігура» у сидячому або стоячому варіанті (с)); психологічні показники (PHQ-9 – депресивна симптоматика, PCL-5 – симптоми ПТСР); соціальна інтеграція (шкала соціальної активності (0–10 балів). Вимірювання проводилися до та після 12-тижневої програми. Отримані результати свідчать, що сидячий волейбол – уніфікований та стандартизований вид адаптивного волейболу з міжнародними правилами і доведеною придатністю для людей з фізичними ушкодженнями (ампутаціями, ураженням спинного мозку тощо). Емпіричні дослідження вказують на позитивні ефекти участі в адаптивному спорті для ветеранів, зокрема в галузі соціальної інтеграції та психічного здоров’я. Розроблена комплексна 12-тижнева програма занять з адаптивного волейболу, з використанням індивідуальних траєкторій участі, які враховували рівень функціональних можливостей, наявні травми, психоемоційний стан та мотиваційні чинники – забезпечила статистично значуще покращення фізичних параметрів ветеранів. В ЕГ зафіксовано суттєве зростання сили рук (+6,3 кг; p < 0.01), покращення аеробної витривалості (+70 м; p < 0.01) та підвищення координаційних здібностей (–3,5 с; p < 0.01). У КГ зміни були мінімальними та статистично недостовірними, що підтверджує ефективність запропонованої програми. Психологічні показники учасників ЕГ також демонстрували виражений позитивний ефект втручання. Рівень депресії знизився на 6,2 бали (p < 0.01), а симптоми ПТСР – на 14,8 бали (p < 0.01). У КГ аналогічні зміни були незначними та статистично недостовірними. Показники соціальної взаємодії свідчать про те, що адаптивний волейбол сприяє підвищенню соціальної активності, залученості та відчуття підтримки спільноти. Приріст у ЕГ становив +3,2 бали (p < 0.01), тоді як у КГ майже не відбулися зміни. Висновки. Сукупність отриманих результатів підтверджує, що адаптивний волейбол є ефективним інструментом багатовимірної реабілітації, оскільки одночасно впливає на фізичні, психоемоційні та соціальні компоненти відновлення. Його доцільно використовувати як ключовий елемент програм адаптивного спорту для ветеранів війни. Висока статистична значущість отриманих результатів (p < 0.01) засвідчує надійність, відтворюваність і практичну цінність застосованої програми фізичного впливу.
адаптивний спорт, сидячий волейбол, ветерани війни, реабілітація, соціальна інтеграція
АДАПТАЦІЙНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ТУРИСТИЧНИХ ДЕСТИНАЦІЙ У ПАРАДИГМІ БЕЗБАР’ЄРНОСТІ
Вступ. Оцінка адаптаційного потенціалу туристичних дестинацій у парадигмі безбар’єрності передбачає здатність туристичних систем інтегрувати принципи інклюзивності та доступності для людей з інвалідністю, осіб похилого віку, родин з дітьми та інших груп із особливими потребами мобільності. Безбар’єрний туризм є не лише соціальним імперативом, але й стратегічним чинником підвищення конкурентоспроможності, сталості та інноваційності туристичних дестинацій. Мета дослідження – концептуалізація поняття «адаптаційний потенціал» як багатовимірної категорії, визначення його детермінант та розробка комплексної моделі вимірювання рівня доступності у міжнаціональному вимірі. Методи дослідження. Методологічною основою дослідження стали поєднання теоретичних та емпіричних підходів, включаючи критичний аналіз наукових джерел, міжнародних стандартів та національних нормативно-правових актів, а також статистичних даних з ресурсів Airbnb, Booking.com та Світового банку, на підставі чого було розроблено та апробовано економіко-математичну модель. Результати. Для кількісної оцінки адаптаційного потенціалу було запропоновано економіко-математичну модель, побудовану на методі головних компонент, кореляційному аналізі та нормалізації показників. Дана модель інтегрує фактори соціальної інклюзії, економічні та інфраструктурні характеристики, індикатори рівня життя й екологічної стійкості, формуючи інтегральний індекс адаптаційного потенціалу туристичних дестинацій (IAPT). Отримані результати свідчать про суттєву диференціацію між досліджуваними країнами, зокрема найвищі значення індексу зафіксовано у Франції (0,743), Швеції (0,740) та Німеччині (0,727), що демонструє ефективність системних підходів до розвитку безбар’єрного туризму, розвинену інфраструктуру та інтеграцію принципів інклюзивності у державну політику. До групи країн із середнім рівнем адаптаційного потенціалу належать Нідерланди, Фінляндія, Італія та Іспанія (0,569–0,691), які характеризуються позитивними зрушеннями, проте потребують посилення транспортної доступності та інфраструктурної збалансованості. Польща (0,291) та Чехія (0,390) демонструють фрагментарний рівень адаптаційної спроможності, а Україна (0,060) посідає останнє місце, що свідчить про критичну недостатність інфраструктурних рішень, відсутність комплексної нормативної бази та обмежений інституційний супровід. Порівняльний аналіз понад 50 показників підтвердив тісний зв’язок між рівнем економічного розвитку, інклюзивними соціальними політиками, якістю транспортної та цифрової інфраструктури та здатністю формувати інклюзивне туристичне середовище. Практична значущість запропонованої моделі полягає в тому, що вона може бути застосована для внутрішнього туризму на регіональному та локальному рівнях. Регіон як туристична дестинація має достатню кількість параметрів, які можливо виміряти, зіставити та інтерпретувати через агреговані Висновки. Дослідження довело, що адаптаційний потенціал туристичних дестинацій є інтегративною категорією, яка визначається сукупністю соціально-економічних, інституційних, інфраструктурних та екологічних факторів. Запропонована модель забезпечує науково обґрунтований інструмент для міжнаціональних порівнянь та моніторингу політик у сфері інклюзивного туризму. Для країн з низьким рівнем адаптаційного потенціалу першочерговими завданнями є інвестиції у модернізацію транспортної та соціальної інфраструктури, гармонізація законодавства з європейськими стандартами та цифровізація туристичних сервісів.
адаптаційний потенціал, безбар’єрний туризм, інклюзивність, туристична дестинація, інфраструктурна доступність, соціальна інклюзія
ШВИДКІСТЬ НЕЙРОМОТОРНОЇ ОБРОБКИ, СПРИТНІСТЬ ТА ЧАС ВІЗУАЛЬНОЇ РЕАКЦІЇ ЯК ДЕТЕРМІНАНТИ ПСИХОМОТОРНОЇ ТА ТЕХНІКО-ТАКТИЧНОЇ ПІДГОТОВЛЕНОСТІ СПОРТСМЕНІВ У ПАНКРАТІОНІ
Вступ і мета дослідження. Панкратіон – це комплексний вид одноборств, який вимагає інтеграції декількох психомоторних і когнітивних навичок. До них належать швидке прийняття рішень, координація та точне виконання рухових дій. Метою цього дослідження було вивчення взаємозв’язків між швидкістю нейромоторної обробки, спритністю та часом зорово-моторної реакції нижніх кінцівок. Також планувалося визначити внесок цих елементів у психомоторну та техніко-тактичну підготовленість кваліфікованих спортсменів, які займаються панкратіоном. Матеріал і методи. У дослідженні брали участь шістнадцять досвідчених спортсменів-чоловіків (середній вік 27,63 року), які є елітними атлетами національного та міжнародного рівнів. Вони мали систематичну програму тренувань із 4–5 заняттями на тиждень. Спритність і швидкість нейромоторної обробки оцінювали за допомогою системи Witty під час виконання комп’ютеризованого завдання на спритність (рівень складності 4). Таким чином, вимірювали загальний час виконання, час імпульсу, кількість імпульсів та індекси стабільності. Час зорово-моторної реакції нижніх кінцівок оцінювали за допомогою системи OptoJump, реєструючи час реакції для лівої та правої ноги у трьох спробах. Техніко-тактичну результативність оцінювали як у тренувальному процесі (вправи «Като» та «Агон-Іміепафіс»), так і під час змагань, спираючись на якість виконання, тактичну адаптацію та офіційні протоколи. Дані аналізували за допомогою описової статистики та коефіцієнтів кореляції Пірсона для вивчення зв’язків між психомоторними та техніко-тактичними параметрами (p < 0,05). Результати. Описовий аналіз вказав на відносно стабільний профіль результативності. Так, загальний час тесту на спритність становив у середньому 26,93 с (CV = 8,40%), а середній час реакції нижніх кінцівок – 0,501–0,507 с. Спритність продемонструвала значущу негативну кореляцію із загальними балами у вправах «Като» під час тренувань (r = –0,589, p = 0,016). Цей факт свідчить про те, що швидша зміна напрямку руху підвищує техніко-тактичну результативність. Швидкість нейромоторної обробки та час зорової реакції виявили вибіркові, слабші кореляції, виступаючи як додаткові фактори в специфічних фазах дій. Техніко-тактична результативність була стабільнішою у вправах «Агон-Іміепафіс» та на змаганнях, ніж в ізольованих тренувальних вправах. Висновки. Спритність виявилася найбільш стабільним психомоторним детермінантом техніко-тактичної результативності спортсменів у панкратіоні. Швидкість нейромоторної обробки та час зорової реакції нижніх кінцівок робили вибірковий внесок. Ці результати підкреслюють важливість інтегрованих програм тренувань. Такі програми повинні поєднувати розвиток спритності, швидку нейронну обробку та вправи на зорову реакцію для оптимізації результатів у бойових мистецтвах.
психомоторні навички, зорова реакція, техніко-тактична результативність, бойові мистецтва, тренувальна адаптація
ПРОГРАМА ФІЗИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ, ПРИЗВАНИХ ЗА ПРОЕКТОМ «18-24»
Вступ. Відсутність програм фізичної підготовки для формування професійної підготовленості молодий військовослужбовців до дій у штурмових підрозділах висуває вимоги до вдосконалення їх процесу. Особливо, враховуючи вимоги до військовослужбовця-штурмовика: витривалість, сила, швидкість, точність, надійність дій в умовах нестачі часу та інформації. Мета дослідження – обґрунтувати та перевірити ефективність програми фізичної підготовки військовослужбовців, які призвані до лав Збройних Сил України за проектом «18-24» до умов військової служби. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел, анкетування (n = 28), педагогічне спостереження (тестування) (n=247), педагогічний експеримент (ЕГ, n=124; КГ, n=126), методи математичної статистики. Результати. Дослідження рівня загальної та спеціальної фізичної підготовленості військовослужбовців віком 18-24 роки показали низькі результати у вправі на витривалість (t=6,73; р<0,001), швидкість (t=2,20; р<0,05), силу (t=2,23; р<0,05), вправи прикладного спрямування не можуть виконати 65,6% хлопців. За результатами проведення професійної та фізичної підготовки з військовослужбовцями віком 18-24 роки для дій у складі штурмових підрозділах нами було визначено знання, уміння та навики, які необхідні для ефективного виконання бойових завдань. Для вирішення зазначених завдань нами було розроблено програму фізичної підготовки військовослужбовців, які призвані до лав Збройних Сил України за проектом «18-24» до умов військової служби. За результатами проведення експерименту доведено, що впровадження авторської програма позитивно вплинуло на вдосконалення загальних фізичних якостей та спеціальних навичок військовослужбовців (р<0,05-0,001). Визначено, що рівень показників професійної підготовленості військовослужбовців ЕГ має позитивні відмінності від початкових даних, а саме з виконання нормативів вогневої підготовки (t=2,21; р<0,05) та тактико-спеціальної підготовки (t=2,23; р<0,05). В КГ також відбулись зміни, але не достовірні (р>0,05). Висновки. Отримані результати дають підстави рекомендувати авторську програму фізичної підготовки для військовослужбовців, призваних за проектом «18-24» до умов військової служби до впровадження в процес підготовки військовослужбовців у навчальних центрів Сухопутних військ ЗС України, які готують фахівців штурмових підрозділів.
військовослужбовець віком 18-24 роки, штурмовик, фізична підготовки, програма, професійна підготовки
ЧИННИКИ ТА ПІДХОДИ ДО ВІДНОВЛЕННЯ РУХОВОЇ АКТИВНОСТІ ШКОЛЯРІВ У ПОСТПАНДЕМІЧНИЙ ПЕРІОД: СИСТЕМАТИЧНИЙ ОГЛЯД
Під час пандемії COVID-19 та у постпандемічний період зниження рівня рухової активності дітей шкільного віку стало більш вираженим і актуалізувало потребу в системних заходах підтримки рухової активності на рівні шкіл і громад. Що загострило ризики для фізичного й психічного здоров’я та підвищило потребу у швидких, доказових рішеннях на рівні освіти. Водночас міжнародні та європейські політичні рамки прямо акцентують на необхідності системного просування оздоровчої рухової активності як ресурсу відновлення, стійкості та довгострокової профілактики, зокрема в освітньому середовищі. Метою дослідження є системний аналіз та узагальнення міжнародного досвіду щодо ефективних чинників і підходів підвищення рівня рухової активності школярів 6–18 років під час пандемії COVID-19 та в постпандемічний період з визначенням найбільш перспективних для їх адаптації та інтеграції в сучасних умовах України. Методи дослідження. Систематичний огляд виконано за керівними принципами PRISMA 2020 шляхом пошуку в базі Scopus (TITLE-ABS-KEY) англомовних статей відкритого доступу за 2021–2024 років щодо підходів до підвищення рухової активності школярів 6–18 років під час пандемії COVID-19 та в постпандемічний період. Результати дослідження. Включені до аналізу дослідження показали, що у постпандемічний період відновлення рухової активності школярів є нерівномірним і не відбувається автоматично. Вищі рівні рухової активності та більш сприятливі показники благополуччя частіше пов’язані з організованими шкільними формами рухової активності, акцентом на інтенсивніші навантаження, соціальною й психологічною підтримкою, стабілізацією режиму дня (сон, зменшення екранного часу) та активностями на відкритому повітрі. Натомість цифрові втручання інформаційного характеру без компонентів активного залучення й супроводу переважно мають обмежений ефект. Висновки. Для стійкого відновлення рівня рухової активності школярів 6–18 років під час пандемії COVID-19 та в період після послаблення або скасування обмежувальних заходів, доцільним є впровадження багатокомпонентних програм у шкільному середовищі. У постпандемічний період відновлення рухової активності школярів є нерівномірним і найбільш стійко підтримується організованими заходами в шкільному середовищі, соціально-психологічною підтримкою, нормалізацією сну та зменшенням екранного часу.
рухова активність, шкільні заходи, фізичне виховання, підлітки, школярі, повернення до школи, COVID-19, стратегії, програми, цифрові моделі
КОМПЛЕКСНИЙ АНАЛІЗ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ЖІНОК-ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ
В статті представлені результати комплексного контролю психоемоційного стану жінок-військовослужбовців, які навчаються у вищому військовому навчальному закладі та більше одного року проживають у місті Києві. Метою статті було встановлення структури взаємозв’язків між показниками психоемоційного стану та параметрами функціонального стану серцево-судинної системи жінок-військовослужбовців в умовах професійної діяльності. Серед основних методів дослідження під час виконання роботи використовували: теоретичні; соціологічні; фізіологічні; метод варіабельності серцевого ритму та методи математичної статистики. Результати дослідження. Опрацювання результатів опитування за Госпітальною шкалою депресії дало змогу охарактеризувати особливості депресивних проявів у жінок-військовослужбовців. Медіанне значення рівня депресії становило 10 балів, що відповідало помірному рівню депресивних проявів, при високій індивідуальній варіативності результатів (V=42,9 %). Ознаки депресії різного ступеня інтенсивності виявлено у 51,6 % опитаних респондентів, зокрема помірні прояви у 41,9 % та виражені у вигляді тяжкої депресії у 9,7 % осіб. Результати сонливості за медіаною становили 9 балів, що відповідало підвищеному рівню, при цьому у 61,3 % жінок-військовослужбовців виявлено аномальні показники, які значно перевищують встановлену норму. Медіанне значення рівня тривожності становило 7 балів і відповідало легкому рівню тривожних проявів, водночас у 6,4 % осіб спостерігався високий рівень. Результати варіабельності серцевого ритму у жінок-військовослужбовців засвідчили зниження активності парасимпатичної ланки вегетативної регуляції, зокрема медіанні значення 31,9 мс показника RMSSD, та 9,8 % показника pNN50 перебували на нижній межі фізіологічної норми, що вказує на напруження адаптаційних механізмів та зниження відновлювального потенціалу автономної нервової системи. Одночасно спостерігалося домінування симпатичних впливів, що підтверджувалося переважанням низькочастотної складової спектра серцевого ритму, медіанне значення якої становило 0,64 у.о., над високочастотною складовою з медіанним значенням 0,36 у.о. Зменшення загальної потужності спектра серцевого ритму свідчило про обмеження функціональних резервів регуляторних систем та зниження адаптаційних можливостей організму в умовах підвищеного психоемоційного навантаження. Результати ортостатичної проби засвідчили задовільну реакцію серцево-судинної системи у більшості обстежуваних, при медіанному прирості частоти серцевих скорочень 18,0 ударів за хвилину. Результати кореляційного аналізу дали можливість встановити тісний прямий взаємозв’язок між рівнем депресії та сонливістю (r = 0,627; p < 0,001) і зворотні взаємозв’язки з показниками парасимпатичної регуляції, зокрема з показником RMSSD (r = -0,388; p < 0,05) та показником pNN50 (r =-0,493; p < 0,01). Отримані результати підтверджують взаємозалежність психоемоційного стану та функціональних резервів серцево-судинної системи. Висновки. Отримані результати підтверджують доцільність застосування комплексного дослідження психоемоційного стану та свідчать про наявність тісного взаємозв’язку між переважною більшістю показників. Виявлені ознаки напруження адаптаційних механізмів і домінування симпатичної регуляції обґрунтовують доцільність корекції психоемоційного стану засобами оздоровчого фітнесу з метою збереження здоров’я.
МЕДИКО-БІОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ ТА ЗДОРОВ’Я ЛЮДИНИ
депресія, тривога, сонливість, варіабельність серцевого ритму, серцево-судинна система, адаптаційний потенціал
ЕФЕКТИВНІСТЬ КОРЕКЦІЙНО-ПРОФІЛАКТИЧНИХ ЗАХОДІВ У ЖІНОК ДРУГОГО ПЕРІОДУ ЗРІЛОГО ВІКУ НА ОСНОВІ АНАЛІЗУ ФУНКЦІОНАЛЬНИХ ОСОБЛИВОСТЕЙ РУХІВ
Вступ. Сучасна епістемологічна ситуація в царині антропоцентричного знання детермінує радикальну ревізію методологічних підходів у межах теоретико-методологічного поля фізичної культури та онтокінезіології. Зазначений дискурс маркується вираженим вектором до міждисциплінарної конвергенції, де об’єктом наукової рефлексії постає цілісність біомеханічного та соматичного статусів індивіда. У межах означеної парадигми проблематика пролонгації структурно-функціонального гомеостазу опорно-рухового апарату жінок другого періоду зрілого віку трансформується у фундаментальний науковий імператив. Це обумовлено необхідністю системного нівелювання деструктивних проявів гетерохронної інволюції, що клінічно маніфестує через деградацію кінезіологічного потенціалу та розбалансування архітектоніки постави. Мета дослідження – експериментальна перевірка ефективності корекційно-профілактичних заходів у жінок 36-45 років з різним типом постави на основі комплексного аналізу функціональних особливостей рухів. Методи дослідження: у межах дослідженням проведено комплексне обстеження 27 жінок другого періоду зрілого віку. Дослідницький дизайн базувався на принципах Гельсінської декларації та включав функціональний скринінг рухів (FMS), фотограмметричний аналіз постави, педагогічний експеримент та методи математичної статистики. Результати. Поточне дослідження спрямоване не на опис програмних компонентів корекційного впливу, а на науково обґрунтоване узагальнення результатів їх практичної апробації, що дозволяє розкрити механізми оптимізації рухового потенціалу, підвищення функціональної якості рухів та адаптаційно-компенсаторних можливостей опорно-рухового апарату жінок другого періоду зрілого віку. Позитивна динаміка функціональний скринінгу рухів свідчить про ефективність запропонованого комплексу корекційно-профілактичних заходів, реалізованого з урахуванням індивідуальних морфофункціональних особливостей опорно-рухового апарату, та підтверджує його здатність оптимізувати рухові патерни, підвищувати міжсегментарну координацію й покращувати контроль у критичних для хребта та суглобів позиціях. Висновки. Сукупність отриманих емпіричних даних дозволяє розглядати запропоновані корекційно-профілактичні заходи, реалізовані у процесі систематичних занять оздоровчим фітнесом, як науково обґрунтований, методологічно вивірений та ефективний інструмент корекції порушень постави й оптимізації рухової діяльності у жінок віком 36–45 років, що підтверджує доцільність їх упровадження у практику оздоровчих програм для осіб даної вікової групи.
зрілий вік, жінки, опорно-руховий апарат, постава, порушення, функціональний скринінг рухів, корекційно-профілактичні заходи, оздоровчий фітнес
ГЕНЕТИЧНІ МАРКЕРИ В ІНДИВІДУАЛЬНОМУ ПРОГНОЗУВАННІ СХИЛЬНОСТІ ДО ЗАНЯТЬ КУЛЬОВОЮ СТРІЛЬБОЮ
Мета дослідження. Робота присвячена визначенню специфічних дерматогліфічних генетичних маркерів, що зумовлюють схильність осіб до занять різними видами кульової стрільби. Метою є наукове обґрунтування використання індивідуальних морфогенетичних показників для підвищення ефективності системи спортивного відбору на етапах вищої спортивної майстерності. Матеріали та методи. У науковому дослідженні брали участь 45 висококваліфікованих спортсменів, які є членами національної збірної команди України з кульової стрільби. До вибірки увійшли заслужені майстри спорту (ЗМС) та майстри спорту міжнародного класу (МСМК). Експериментальна група була розподілена за спеціалізацією: стрільці з пістолета (13 чоловіків та 15 жінок) та стрільці з гвинтівки (10 чоловіків та 7 жінок). Дослідження проводилося на базі Львівського стрілецького комплексу. Для збору даних використовувався метод пальцевої дерматогліфіки (аналіз якісних типів узорів та кількісного гребеневого рахунку). Статистична обробка результатів здійснювалася з використанням кореляційного аналізу Пірсона для встановлення взаємозв’язків між генетичними маркерами та змагальною результативністю. Результати. В ході експериментальної роботи встановлено, що для висококваліфікованих стрільців характерні специфічні комбінації дерматогліфічних ознак. У пістолетній групі жінок домінуючим типом узору є петля (U), частота якої становить 33%. Для цієї категорії визначено оптимальні кількісні параметри: гребеневий рахунок на правій руці (RC III >17, RC IV >24, RC V >17) та на лівій руці (RC IV >21, RC V >17), при загальному сумарному рахунку лівої руки понад 102 та дельтовому індексі (DI) понад 14 дельт. У чоловіків, які спеціалізуються на стрільбі з пістолета, переважає завитковий тип (W) – 43,3%, при цьому зафіксовано низький гребеневий рахунок на I пальці правої руки (<36), сумарний рахунок правої руки <149 та показник DI <12. Для спеціалізації «гвинтівка» виявлено інші закономірності: жінкам притаманний завитковий тип (W – 40%), тоді як чоловікам – радіальна петля (R), розповсюдженість якої сягає 39,3%. Виявлені моделі дозволяють проводити індивідуальний прогноз успішності у конкретній вправі з високою точністю. Висновки. Доведено існування стійкого кореляційного зв’язку між дерматогліфічними показниками та результативністю стрільців. Найвищий рівень взаємозв’язку виявлено у жінок-пістолетниць на V пальці лівої руки (r=0,701) та у чоловіків на I пальці правої руки (r=-0,846). Середній рівень кореляції зафіксовано за показниками дельтового індексу (r=0,666) та сумарного гребеневого рахунку. Отримані результати можуть бути використані як об'єктивна модель під час відбору юних талантів, що дозволить мінімізувати помилки при професійній орієнтації в кульовій стрільбі та забезпечить стабільність спортивних результатів у майбутньому.
стрільці, генетичні маркери, тренування, змагання, кореляційний зв’язок, дерматогліфічні показники
СЕНСОМОТОРНІ РЕАКЦІЇ ТА СЕГМЕНТАРНИЙ СКЛАД ТІЛА У КІБЕРСПОРТСМЕНІВ, ІТ-СПЕЦІАЛІСТІВ ТА НЕТРЕНОВАНИХ ОСІБ: ПОРІВНЯЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
Вступ. Час реакції є поширеним психофізіологічним індикатором сенсомоторної ефективності та швидкості обробки інформації, при цьому варіабельність часу реакції може відображати не лише стабільність когнітивних операцій та моторних компонентів відповіді, а й стратегії реагування. Одночасно зростає інтерес до складу тіла як інтегральної характеристики соматичного та метаболічного статусу і можливого чинника нейрокогнітивної ефективності. Мета. Оцінити особливості сенсомоторного реагування у зв’язку із сегментарними показниками складу тіла у чоловіків різних груп активності (кіберспортсменів, ІТ-спеціалістів та нетренованих осіб). Матеріал і методи. Обстежено 41 чоловіка 17–25 років: кіберспортсмени (КІБ, n=14), ІТ-спеціалісти (ІТ, n=13), нетреновані особи (НТ, n=14). Визначали показники простої зорово-моторної реакції (ПЗМР), реакції вибору одного з трьох сигналів (РВ1-3) і реакції вибору двох із трьох сигналів (РВ2-3) за допомогою комплексу «Діагност-1»; сегментарний склад тіла (вміст жиру, масу жиру, безжирову масу тіла, прогнозовану м’язову масу) оцінювали методом біоімпедансного аналізу. Статистика: Me [25%; 75%], критерії Шапіро-Уїлка, Манна-Уїтні, коефіцієнт кореляції Спірмена. Результати. У кіберспортсменів більша жирова компонента асоціювалася з вищою варіабельністю реакції вибору РВ1-3 (тобто, з нижчою стабільністю реакції простого вибору). Більші значення безжирової та прогнозованої м’язової маси пов’язувалися з більшими значеннями моторного компоненту ПЗМР та більшою варіабельністю РВ1-3 (тобто, з нижчою стабільністю реакції простого вибору), але з меншими латентним періодом та варіабельністю РВ2-3 (тобто, з більшою швидкістю і стабільністю виконання реакції складного вибору), що вказує на можливу специфіку структурно-функціональних взаємозв’язків у цій групі. У ІТ-спеціалістів більша жирова компонента асоціювалася з більшою варіабельністю ПЗМР, тоді як більші значення безжирової та прогнозованої м’язової маси пов’язувалися зі зменшенням варіабельності РВ2-3 (тобто, з більшою стабільністю реакції складного вибору). В групі нетренованих осіб зв’язків безжирової та прогнозованої м’язової маси з психофізіологічними показниками не виявлено, більша жирова компонента асоціювалася з більш тривалим моторним компонентом ПЗМР та РВ1-3. Висновки. Виявлено групоспецифічні зв’язки між складом тіла та показниками сенсомоторного реагування обстежуваних, що може бути корисним для диференційованої оцінки функціонального стану чоловіків різних груп активності (кіберспортсменів, ІТ-спеціалістів, нетренованих осіб), індивідуалізації профілактичних та корекційних підходів.
сенсомоторні реакції, біоімпедансний аналіз, сегментарний склад тіла, кіберспортсмени, ІТ-спеціалісти
СИСТЕМНА ПАРАДИГМА ДІАГНОСТИКИ ПРОСТОРОВОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ТІЛА ЯК ОСНОВА АРХІТЕКТОНІКИ ПРОФІЛАКТИКО-КОРЕКЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ОСІБ ЗРІЛОГО ВІКУ
Вступ. У сучасній науковій парадигмі дослідження морфофункціонального стану людини дедалі більшої ваги набуває системний підхід, який дозволяє інтегрувати результати різнорівневих досліджень у цілісну модель оцінювання та корекції просторової організації тіла. Просторова організація тіла осіб зрілого віку розглядається як багатокомпонентна біомеханічна система, що формується внаслідок взаємодії морфологічних, функціональних та нейром’язових механізмів регуляції. У межах цієї системи постава виступає інтегральним показником стану опорно-рухового апарату та відображає ступінь гармонійності функціонування його структурних ланок. Мета дослідження – теоретично обґрунтувати системну парадигму діагностики просторової організації тіла осіб зрілого віку та визначити її структурно-функціональну роль в архітектоніці профілактико-корекційної діяльності, спрямованої на оптимізацію постурального статусу та підвищення функціональної стійкості опорно-рухового апарату. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; педагогічне тестування, фотозйомка й аналіз постави, методи математичної статистики. Результати. У осіб зрілого віку стан біогеометричного профілю постави статистично значущо корелює з функціональними показниками рухової активності та сегментарною симетрією опорно-рухового апарату. Високий рівень просторової організації тіла асоціюється з оптимальною рухливістю тазостегнового та поперекового відділів, підвищеною витривалістю м’язів живота та збереженням біомеханічного балансу, тоді як середній і низький рівні просторової організації тіла відзначаються дисбалансами та зниженням адаптаційного потенціалу. Застосування системного підходу до діагностики просторової організації тіла дозволяє інтегрувати аналітичні та функціональні дані для розроблення диференційованих корекційно-профілактичних програм, що спрямовані на відновлення біомеханічної рівноваги та підвищення ефективності рухової діяльності. Висновки. Сформована системна парадигма діагностики просторової організації тіла забезпечує прецизійну експлікацію біогеометричного профілю та верифікацію валідизованих діагностичних маркерів. Встановлені індикатори детермінують перехід від загальнооздоровчих підходів до високотехнологічних алгоритмів реституції опорно-рухового апарату. Впроваджений контрольно-оцінювальний контур реалізує ітераційну циклічність та адаптивність системи, що, через механізми перманентного моніторингу, гарантує адекватність біомеханічного відгуку на програмовані навантаження. Практична імплементація парадигми ініціює каскадну морфофункціональну регенерацію, трансформуючи пасивну структуру постави у динамічно стійку, енергоефективну систему, здатну до автономної підтримки біомеханічного гомеостазу.
просторова організація тіла, постава, функціональна мобільність, корекційно-профілактичні програми, морфофункціональний статус, діагностика, постуральний праксис, особи зрілого віку, системний підхід
РОЗВИТОК СПЕЦІАЛЬНИХ ПСИХОФІЗИЧНИХ ЯКОСТЕЙ ВОЛЕЙБОЛІСТІВ
Метою дослідження є теоретичне обґрунтування та експериментальна перевірка ефективності розвитку спеціальних психофізичних якостей волейболістів. У матеріалах визначено використання бази спортивного комплексу Національного університету водного господарства та природокористування (НУВГП, м. Рівне) і Вінницького державного педагогічного університету імені М. Коцюбинського (ВДПУ, м. Вінниця). У педагогічному експерименті брали участь 24 волейболісти віком 17–20 років, яких було розподілено на дві групи: експериментальну (ЕГ) та контрольну (КГ). До складу ЕГ увійшли 12 спортсменів НУВГП, тренувальний процес яких доповнювався спеціалізованими вправами, спрямованими на розвиток психофізичних якостей. КГ становили 12 волейболістів ВДПУ, які тренувалися за звичайною програмою підготовки. У ході дослідження застосовувалися такі методи: аналіз науково-методичної літератури, узагальнення передового тренерського досвіду, педагогічне тестування, педагогічний експеримент та методи математичної статистики. Отримані результати дали змогу визначити значення й особливості розвитку спеціальних психофізичних якостей волейболістів у сучасних умовах тренувальної та змагальної діяльності. Проаналізовано роль швидкісно-силових якостей, координації рухів, спеціальної витривалості та швидкості реакції в забезпеченні ефективності ігрової діяльності. Досліджено вплив спеціалізованих тренувальних засобів на розвиток зазначених якостей у процесі спортивної підготовки. Представлено результати педагогічного експерименту та запропоновано комплекси спеціальних вправ із відповідним дозуванням, адаптовані до ігрових амплуа волейболістів. Експериментальна перевірка ефективності запропонованої методики підтвердила її позитивний вплив на розвиток швидкісно-силових якостей: після завершення експерименту приріст показників стрибка у висоту в експериментальній групі становив 5,9 см, тоді як у контрольній – лише 1,9 см. Аналогічну позитивну динаміку зафіксовано й у розвитку координаційних якостей, оцінених за результатами тесту «човниковий біг 3×10 м», що свідчить про комплексний характер впливу запропонованої методики. Висновки. Отримані експериментальні дані підтверджують ефективність цілеспрямованого розвитку спеціальних психофізичних якостей волейболістів у тренувальному процесі та доцільність використання спеціалізованих вправ з урахуванням специфіки ігрової діяльності.
волейбол, спеціальні якості, експеримент, фізична підготовка, тренувальний процес
НЕСПЕЦИФІЧНІ ВПРАВИ ТА ОСОБЛИВОСТІ ТРЕНУВАННЯ ЕЛІТНИХ ПАРАЛІМПІЙСЬКИХ ПАУЕРЛІФТЕРІВ
Вступ. Паралімпійський пауерліфтинг, який зосереджений на жимі лежачи, створює унікальні труднощі для спортсменів з порушеннями нижніх кінцівок. Цим спортсменам бракує руху ніг та стабільної підтримки нижньої частини тіла, як у здорових спортсменів, що призводить до більшої залежності від мускулатури верхньої частини тіла та підвищеного навантаження на хребет під час тренувань та змагань. Мета. Це дослідження мало на меті розробити та впровадити технічні засоби та неспецифічні (додаткові) вправи для гармонійного розподілу навантаження, активації м'язів-стабілізаторів та мінімізації компресійного тиску на опорно-рухову систему елітних парапауерліфтерів. Матеріали та методи. Було проведено біомеханічний експеримент з 24 елітними спортсменами (включаючи паралімпійців та важкоатлетів олімпійського рівня) для порівняння стандартного жиму лежачи з жиму лежачи з підтримкою жиму лежачи. Тривимірний аналіз руху використовувався для оцінки траєкторії руху штанги та розрахунку сил стиснення хребта, тоді як поверхнева електроміографія (ЕМГ) вимірювала активацію м'язів-стабілізаторів. Учасники також виконували різноманітні допоміжні вправи (понад 30 варіацій) зі штангою з підтримкою жиму лежачи, щоб оцінити її універсальність, та надавали суб'єктивний відгук про стабільність та комфорт. Результати. Рухи жиму лежачи зі стандартним грифом демонстрували діагонально нахилену траєкторію грифа (~4–5° від вертикалі), що вимагало постійної компенсаторної участі м'язів-стабілізаторів та сприяло посиленню компресії хребта. При використанні грифа RS кут траєкторії грифа зменшився на ~56% (з 4,8° ± 1,2° до 2,1° ± 0,7°, p < 0,05), що вказує на більш вертикальну та стабільну траєкторію. Пристрій RS значно зменшив середню пікову компресійну силу на грудно-поперековий відділ хребта приблизно на 20% (з ~4450 ± 380 Н до 3550 ± 290 Н, p < 0,01), що підтверджено як динамічними вимірюваннями, так і математичним моделюванням. Залучення м'язів-стабілізаторів було значно вищим при використанні RS: ЕМГ-моніторинг показав ~35% збільшення активації глибоких м'язів-стабілізаторів (58,3 ± 6,7 мкВ проти 43,2 ± 5,1 мкВ зі стандартним грифом, p < 0,01). У середньому, при використанні RS активно задіяно 9–11 м’язів порівняно з 6–7 зі стандартною штангою. Спортсмени повідомляли про покращення сприйнятої стабільності та зменшення тиску на хребет при використанні RS-штанги — суб’єктивні оцінки стабільності зросли приблизно на 42% (8,7 ± 1,0 проти 6,1 ± 1,3 за 10-бальною шкалою, p < 0,01). Крім того, 87% учасників відзначили явне зменшення відчуття навантаження на хребет при використанні RS. (5) Пристрій RS розширив репертуар тренувальних вправ, пропонуючи понад 30 варіацій вправ (порівняно з ~12–15 зі стандартними налаштуваннями), тим самим забезпечуючи більшу різноманітність тренувальних стимулів та мінімізуючи монотонність. Висновки. Включення багатофункціональної штанги RS до тренувань з пауерліфтингу на елітних Паралімпійських іграх призводить до більш рівномірного розподілу навантаження та значно зменшує шкідливе стиснення хребта. Пристрій посилює нервово-м’язову активність м’язів-стабілізаторів тулуба та забезпечує більшу різноманітність тренувань, що може покращити реакцію спортсменів та зменшити ризик травм від перенавантаження. Ці результати узгоджуються із сучасними підходами спортивної науки, які наголошують на стабільності корпусу, функціональній силі та інноваційних тренувальних засобах для покращення продуктивності та безпеки. Результати дослідження свідчать про те, що штанга RS та пов'язана з нею програма вправ можуть бути цінним доповненням до тренувань паралімпійських пауерліфтерів, допомагаючи захистити здоров'я опорно-рухового апарату спортсменів, одночасно максимізуючи їхній силовий потенціал.
паралімпійський пауерліфтинг, тренувальне навантаження, опорно-рухова система, м'язи-стабілізатори, біомеханіка, спортивні інновації
ДЕЯКІ ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ВАЛІДИЗАЦІЇ ДОСЛІДЖЕНЬ В СПОРТИВНІЙ МЕДИЦИНІ
Вступ. Спортивна медицина відіграє важливу роль у збереженні здоров’я спортсменів і досягненні високих спортивних результатів, що зумовлює підвищені вимоги до науково-методичного забезпечення тренувального процесу та відновлення. Водночас у вітчизняній спортивній медицині зберігається термінологічна невизначеність і методологічні проблеми, зокрема недостатнє врахування характеристик досліджуваного контингенту, що ускладнює інтерпретацію результатів і може призводити до хибних висновків. Мета – виявлення та аналіз термінологічних і методологічних невідповідностей у вітчизняних наукових публікаціях зі спортивної медицини для стандартизації досліджень та підвищення порівнянності їх результатів. Матеріал і методи. За даними пошуку та аналізу наукових публікацій зі спортивної медицини у вітчизняних та закордонних рецензованих журналах, а також у спеціальній, науковій та спортивно-медичній літературі за період з 1966 до 2025 років проведено критичний аналіз проблемних питань, пов’язаних з використанням деяких специфічних термінів в спортивній медицині, дослідженнями спортсменів категорії Masters, а також з оцінкою морфометричних параметрів. Пошук та аналіз передбачав використання понять «треновані» або «нетреновані», «успішні» або «неуспішні» спортсмени; поняття «спринтер»; рандомізацію досліджень серед спортсменів-ветеранів; використання морфометричних параметрів. Результати. Виявлено системні термінологічні невідповідності у вітчизняних публікаціях зі спортивної медицини. Встановлено некоректне використання терміна «нетреновані особи» для осіб, які не займаються спортом; обґрунтовано доцільність застосування цього терміна виключно до спортсменів у стані розтренованості, натомість для контрольних груп рекомендовано термін «особи, які не займаються спортом». Дихотомічна класифікація спортсменів як «успішних» чи «неуспішних» визнана методологічно недостатньою, оскільки не враховує багатофакторність спортивної результативності та потребує оцінювання змагальних показників протягом тренувальних періодів. Визначення «елітного» спортсмена характеризується відсутністю міжнародно стандартизованих критеріїв, що ускладнює порівняння результатів досліджень. У дослідженнях спортсменів-ветеранів підкреслено необхідність коректного формування груп порівняння з урахуванням виду спорту, статі, кваліфікації, дистанції та вагової категорії. Встановлено відсутність уніфікованого визначення «спринтера»; порівняння між спринтерами різних видів спорту вимагають врахування тривалості змагання та домінуючих метаболічних систем. Виявлено суттєві обмеження традиційних антропометричних індексів (Кетле, Пін’є) для оцінки фізичного розвитку спортсменів через їхню неспроможність враховувати специфічний для виду спорту склад тіла та високу м'язову масу. Висновки. У роботі акцентовано увагу та вказані напрямки вирішення деяких проблемних питань з використання термінології, понятійного апарату та організації досліджень у спортивній медицині.
спортивна медицина, термінологія та понятійний апарат, організація досліджень, треновані спортсмени, морфометрична оцінка
РОЛЬ ФІЗИЧНОЇ АКТИВНОСТІ У ЗБЕРЕЖЕННІ СУДИННОЇ ФУНКЦІЇ ТА СУБ’ЄКТИВНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСІБ ПОХИЛОГО ВІКУ
Вікові зміни судинної системи пов’язані з ендотеліальною дисфункцією, зниженням біодоступності оксиду азоту (NO) та зменшенням адаптаційних можливостей серцево-судинної системи. Мета. Оцінити вікові особливості фізичного, психологічного та соціального компонентів суб’єктивного благополуччя за методикою ВВС і проаналізувати їх зв’язок з інтегральним показником як функціональним індикатором збереження судинної функції. Матеріали та методи. У поперечному дослідженні взяли участь 136 умовно здорових викладачів, стратифікованих за віком. Суб’єктивне благополуччя визначали за шкалою ВВС. Використано описову статистику, ANOVA, критерій Краскела–Уолліса та кореляційний аналіз Спірмена (p=0,05). Результати. Середні значення становили: фізичний компонент – 22,16±5,49 (10–36), психологічний – 41,52±8,12 (22-58), соціальний – 19,20±4,24 (10–28), інтегральний показник – 83,11±13,41 (52-112). У вікових групах фізичний компонент варіював у межах 21,82-23,60 без прогресивного зниження у старших осіб. Психологічні та соціальні показники також залишалися стабільними. За ANOVA (F=1,12; p=0,35) та критерієм Краскела–Уолліса (H=3,21; p=0,52) статистично значущих міжвікових відмінностей не виявлено (p>0,05). Встановлено сильний позитивний зв’язок між фізичним та інтегральним показниками (r=0,62; p<0,001), ще більш виражений – між психологічним та інтегральним (r=0,74; p<0,001), а також значущий зв’язок соціального компоненту з інтегральним індикатором (r=0,58; p<0,001), що свідчить про інтегрованість функціональних доменів. Висновки. Фізичний компонент суб’єктивного благополуччя може розглядатися як функціональний маркер збереження адаптаційних і судинно-регуляторних механізмів у осіб похилого віку та опосередковано відображати NO-залежну регуляцію судин.
суб’єктивне благополуччя; фізична активність; судинна функція; ендотеліальна функція; оксид азоту; судинне старіння; люди похилого віку
ЕФЕКТИВНІСТЬ ЗАСТОСУВАННЯ ЗАХОДІВ ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ ДЛЯ ВІДНОВЛЕННЯ ФУНКЦІЇ НИЖНІХ КІНЦІВОК В ОСІБ ІЗ ПЕРИФЕРИЧНИМИ НЕЙРОПАТІЯМИ, СПРИЧИНЕНИМИ МІННО-ВИБУХОВИМИ ТРАВМАМИ
Вступ. Мінно-вибухові поранення нижніх кінцівок, ускладнені периферичними нейропатіями, характеризуються поліструктурністю ушкоджень, тривалим перебігом відновлення та високим ризиком стійких функціональних обмежень. У таких пацієнтів особливого значення набуває поетапна організація фізичної терапії, яка дає змогу узгодити захист реконструйованого нерва, поступову мобілізацію, сенсорну реедукацію та функціональне навантаження. Мета дослідження. Оцінити вплив алгоритму застосування заходів фізичної терапії в індивідуальній реабілітаційній програмі для осіб з периферичними нейропатіями, спричиненими мінно-вибуховими травмами нижніх кінцівок на біль та обмеження функції/активності, пов’язані зі станом стопи. Матеріал і методи. У дослідженні взяли участь 40 пацієнтів із наслідками мінно-вибухових поранень нижніх кінцівок та периферичними нейропатіями, локалізованими нижче колінного суглоба. Пацієнтів розподілили на основну (n=19) та контрольну (n=21) групи. Для оцінювання больового синдрому, функціональних обмежень та рівня активності, пов’язаних зі станом стопи, застосовували Functional Foot Index (FFI) з аналізом підшкал болю, інвалідності, обсягу активності, суми балів та інтегрального показника FFI (%). Оцінювання проводили в динаміці у стандартизованих умовах реабілітаційного відділення. Статистичну обробку результатів здійснювали з використанням методів порівняльного аналізу. Результати. За показниками FFI встановлено стійку перевагу основної групи над контрольною. На проміжному етапі реабілітації в основній групі відзначали нижчий рівень болю (Me=32,0 проти 41,0 бала; p<0,001) та кращий інтегральний показник FFI (%) (56,5% проти 76,5%; p<0,001). На завершальному етапі міжгрупові відмінності зберігалися та посилювалися: біль становив 17,0 проти 26,0 бала, інвалідність – 27,0 проти 46,0 бала (p<0,001), а FFI (%) – 32,9% проти 51,2% (p<0,001) в основній і контрольній групах відповідно. Коефіцієнт покращення також був вищим в основній групі (1,78±0,42 проти 1,47±0,18; t=2,99; p=0,005), що свідчить про вищу ефективність запропонованої програми фізичної терапії. Висновки. Запропонована програма фізичної терапії у пацієнтів із периферичними нейропатіями після мінно-вибухових поранень нижніх кінцівок на підгострому етапі реабілітації забезпечує більш виражене зменшення болю та функціональних обмежень, а також краще відновлення функціонального стану стопи за показниками FFI порівняно зі стандартним підходом.
мінно-вибухова травма, периферична нейропатія, нижня кінцівка, фізична терапія, реабілітація, Functional Foot Index, функціональний стан стопи
ЕФЕКТИВНІСТЬ КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВОЇ ТЕРАПІЇ У ПОЄДНАННІ З ФІЗИЧНОЮ АКТИВНІСТЮ ДЛЯ ЗНИЖЕННЯ РІВНЯ ПЕРЕДЗМАГАЛЬНОЇ ТРИВОЖНОСТІ У СПОРТСМЕНІВ
Вступ. Тривожність перед змаганням, яка обтяжує розум, є частим параметричним станом, який може призвести до втрати психікою мотивації та, зрештою, психологічного благополуччя. Апробовані та перевірені психологічні методи підготовки не демонструють повною мірою свою ефективність, що, як наслідок, призводить до використання інтегрованих підходів, зокрема таких, що поєднують когнітивно-поведінкову терапію (КПТ) та певну фізичну активність. Мета. Визначити та дослідити ступінь ефективності когнітивно-поведінкової терапії в поєднанні з фізичною активністю як інструменту для зменшення у спортсменів тривожності перед змаганнями. Матеріали та методи. У дослідженні взяли участь 40 спортсменів віком 18–25 років, розділені на 3 групи: експериментальну (КПТ + спорт), контрольну 1 (лише КПТ) та контрольну 2 (без втручання). Рівень тривожності оцінювався за методом STAI до та після виконання протоколу. Графік тривав 6 тижнів і охоплював час щотижневого сеансу КПТ (60 хв) та фізичних вправ помірної інтенсивності (3 рази на тиждень по 45 хв). Для аналізу даних використовувалися описова статистика та t-критерій Стьюдента. Результати. Отримані результати свідчать про виражений позитивний вплив восьмитижневої комбінованої програми, що поєднувала когнітивно-поведінкову терапію та цілеспрямовану фізичну підготовку, на психоемоційний стан спортсменів експериментальної групи. З використанням методів CSAI-2, STAI та Спілбергера–Ханіна встановлено рівні тривожності та психоемоційного стану спортсменів. За підсумками дослідження зафіксовано статистично значуще зниження рівнів когнітивної та соматичної тривожності на 32,4% та 26,6% відповідно (p < 0,01), що вказує на покращення здатності учасників контролювати тривожні думки та фізіологічні реакції на стрес. Суттєво зменшилися показники ситуативної та особистісної тривожності – на 25,7% і 14,6% відповідно (p < 0,05). Паралельно відзначено зростання у спортсменів впевненості в собі (+16,0%), розвиток вольових якостей (+13,0%) та загальне покращення емоційного стану (+10,2%). У контрольній групі статистично значущих змін не виявлено. Результати однофакторного дисперсійного аналізу ANOVA підтвердили достовірність міжгрупових відмінностей (p < 0,05), що свідчить про ефективність запропонованої програми психологічного супроводу. Висновки. Поєднання когнітивно-поведінкової терапії та фізичних вправ є ефективним способом зниження рівня тривожності у спортсменів, які відчувають передзмагальну нервозність, причому ефект виходить за рамки використання лише КПТ. Отримані результати можна застосовувати у спортивній психології не лише для планування програми психологічної підтримки, але й для покращення психологічної готовності спортсмена.
когнітивно-поведінкова терапія, стресостійкість, психічна стійкість, спортивна психологія, когнітивна реструктуризація, передзмагальна тривожність
ІНСТИТУЦІЙНА МОДЕЛЬ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ РЕАБІЛІТАЦІЙНОЇ ГАЛУЗІ: МЕХАНІЗМИ ТА РЕГУЛЯТОРНА АРХІТЕКТУРА
Метою статті є теоретичне обґрунтування та розроблення концептуально-інституційної моделі державного регулювання цифрової трансформації реабілітаційної галузі, що інтегрує нормативно-правові, фінансові та цифрово-інфраструктурні механізми у межах єдиної регуляторної архітектури. Методологічну основу дослідження становлять інституційний, системний і структурно-функціональний підходи. У дослідженні використано методи аналізу нормативно-правових актів у сфері реабілітації та цифровізації охорони здоров’я, порівняльного аналізу міжнародних регуляторних підходів у сфері цифрового здоров’я, а також метод концептуального моделювання для формування інституційної моделі державного регулювання. У результаті дослідження виявлено інституційну фрагментацію державного регулювання цифрової трансформації реабілітаційної галузі, що проявляється у розмежованому функціонуванні нормативно-правового, фінансового та цифрово-інфраструктурного контурів управління. Встановлено, що відсутність узгодженого механізму інтеграції між цими складовими знижує ефективність впровадження цифрових реабілітаційних сервісів, ускладнює координацію між рівнями управління та обмежує можливості використання аналітичних даних у процесі прийняття управлінських рішень. Розроблено концептуально-інституційну трирівневу модель державного регулювання цифрової трансформації реабілітаційної галузі, що структурує систему суб’єктів управління на стратегічному, координаційно-інфраструктурному та операційному рівнях і формує інтегрований управлінський цикл взаємодії нормативних рішень, цифрової інфраструктури та фінансових механізмів. Модель передбачає синхронізацію правового регулювання, цифрових платформ і механізмів фінансування на основі використання даних, а також упровадження механізму адаптивного регуляторного коригування, що забезпечує узгодження регуляторних рішень із результатами функціонування цифрової інфраструктури реабілітаційної галузі. У висновках обґрунтовано, що впровадження запропонованої інституційної моделі дозволяє забезпечити перехід від фрагментарного державного регулювання до інтегрованої цифрової інституційної системи управління реабілітаційною галуззю, підвищити прозорість використання фінансових ресурсів, покращити координацію між суб’єктами управління та створити передумови для розвитку телереабілітаційних і аналітичних цифрових сервісів у системі охорони здоров’я.
державне регулювання, цифрова трансформація, реабілітаційна галузь, інституційна модель, регуляторна архітектура, телереабілітація, публічне управління, цифровізація охорони здоров’я
ПОТРЕБИ СТОМАТОЛОГІЧНОЇ РЕАБІЛІТАЦІЇ У ПАЦІЄНТІВ З ОБТЯЖЕНИМ ОНКОЛОГІЧНИМ АНАМНЕЗОМ: СТАН ТКАНИН ПАРОДОНТА ТА ЙОГО ЗНАЧЕННЯ ДЛЯ ФУНКЦІОНАЛЬНОГО ВІДНОВЛЕННЯ
Зростання виживаності після сучасного протипухлинного лікування зумовлює потребу в тривалій медичній і стоматологічній реабілітації. Ураження тканин пародонта у пацієнтів з онкологічним анамнезом можуть мати більш агресивний перебіг і обмежувати можливості функціонального відновлення зубощелепної системи. Мета. Оцінити пародонтальний статус та потребу в пародонтологічному лікуванні у пацієнтів з обтяженим онкологічним анамнезом (з урахуванням променевої терапії) для обґрунтування підходів до стоматологічної реабілітації. Матеріали і методи. Проведено клінічне скринінгове обстеження 200 осіб віком ≥30 років: 110 пацієнтів з онкологічним анамнезом (ОГ-1 – 60 після променевої терапії; ОГ-2 – 50 без променевої терапії) та 90 осіб контрольної групи без онкологічного анамнезу. До подальшого аналізу включали пацієнтів із клінічно підтвердженою патологією пародонта. Стан пародонта оцінювали за індексами PSR (потреба в лікуванні), PI (рівень гігієни) та PMA (вираженість запалення ясен). Результати. Встановлено статистично значущі міжгрупові відмінності за всіма досліджуваними індексами (p<0,05). Найбільш виражені патологічні зміни спостерігалися у пацієнтів після променевої терапії. Значення PSR становило: ОГ-1 – 3,22±0,41; ОГ-2 – 2,84±0,52; КГ – 2,13±0,42, що свідчить про значно вищу потребу в комплексному спеціалізованому пародонтологічному лікуванні в онкогрупах, особливо після радіотерапії. Індекс зубного нальоту PI також був максимальним у ОГ-1 – 2,16±0,32 бала, дещо нижчим у ОГ-2 – 1,82±0,34 бала та мінімальним у контрольній групі – 1,24±0,25 бала, що відображає істотне погіршення індивідуальної гігієни порожнини рота у пацієнтів з онкологічним анамнезом. За індексом PMA інтенсивність запалення ясен досягала 46,55±6,81% в ОГ-1, 38,42±5,91% в ОГ-2 та 24,14±4,61% у КГ (p<0,05), що підтверджує високу запальну реактивність пародонта після променевої терапії та ризик прогресування деструктивних змін. Отримані дані свідчать про значне зниження реабілітаційного потенціалу пародонта у пацієнтів з онкологічним анамнезом, особливо після RT. Висновки. Онкологічний анамнез і променева терапія суттєво погіршують пародонтальний статус, підвищують потребу в лікуванні та знижують рівень гігієни порожнини рота. Використання індексів PSR, PI та PMA є доцільним для стратифікації ризиків і планування стоматологічної реабілітації, включаючи протезування та дентальну імплантацію, у цієї категорії пацієнтів.
онкологічний анамнез; променева терапія; пародонт; пародонтальні індекси; потреба в лікуванні; стоматологічна реабілітація; імплантація, якість життя
СТРАТЕГІЧНІ ЗАКУПІВЛІ НСЗУ ЯК ДРАЙВЕР ТРАНСФОРМАЦІЇ ЛЮДСЬКОГО КАПІТАЛУ СИСТЕМИ РЕАБІЛІТАЦІЇ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Вступ. В умовах воєнного стану реабілітаційна система України стикається з подвійним викликом: стрімким зростанням попиту на послуги відновлення та критичним дефіцитом кваліфікованих кадрів. Мета дослідження – вивчення механізму стратегічних закупівель НСЗУ, шляхом контрактування пакетів реабілітаційної допомоги, як ключового драйвера збереження і розвитку людського капіталу системи в умовах воєнного стану. Матеріали та методи дослідження. Емпіричну базу склали агреговані дані електронної системи охорони здоров’я (ЕСОЗ) та аналітичні дашборди НСЗУ за 2023–2025 роки щодо пакету № 53 «Реабілітаційна допомога в стаціонарних умовах». Застосовано методи системного підходу, фінансового моніторингу та компаративного аналізу на трьох рівнях: національному (загальні тренди), регіональному (Рівненська область як тиловий хаб) та інституційному (заклад-лідер, що працює з випадками найвищої складності SR1). Результати дослідження. У роботі дослідження людського капіталу реабілітаційної системи побудовано на перетині трьох дискурсів: теорії стійкості людських ресурсів у конфліктних зонах, контрактуванні як інструменту збереження і розвитку людського капіталу та емпіричних досліджень професійного вигорання мультидисциплінарних команд. Встановлено, що саме контракти НСЗУ за пакетом №53 базуються на вимогах формування мультидисциплінарних реабілітаційна команда (МДРК) і стандартів, які модернізують кадрову структура українських реабілітаційних закладів, що обумовило прояв феномену «кадрового перегріву» та високу конкуренцію за фахівців. Ідентифіковано критичні проблеми кадрової кризи в галузі: структурний дефіцит вузьких спеціалістів, гендерний дизбаланс і фактор мобілізації, «канібалізацію» кадрів і регіональної диференціації, професійне вигорання та інтенсивність праці. Здійснено аналіз динаміки фінансування реабілітаційної допомоги в Україні та Рівненській області. Виявлено специфічну структуру реабілітаційних послуг у регіоні, які визначають кадрові стратегії. Проаналізовано діяльність КП «Рівненський обласний клінічний госпіталь», який обрав стратегію глибокої спеціалізації, перетворившись із багатопрофільної лікарні на потужний реабілітаційний хаб і поетапну еволюцію його менеджменту. Виокремлено ключові тренди у збереженні і розвитку людського капіталу: нарощування «клінічного ядра», реактивне посилення середньої ланки, управлінську гнучкість. Доведено, що закупівлі НСЗУ шляхом контрактування медичних пакетів запустило процес внутрішньої міграції кадрів від менш спроможних лікарень до фінансово успішних центрів. Встановлено, що за період 2023-2025 рр. система охорони здоров'я області втратила 412,85 штатних одиниць (-2,26%), що пов'язано з міграцією, мобілізацією та оптимізацією мережі. В той же час зростання штату закладу-лідера склало +13,6%. Виявлені диспропорції у фінансуванні та кадровій динаміці відповідають логіці ефекту Матвія (Matthew effect), який у дослідженнях систем охорони здоров’я описує механізм кумулятивної переваги: заклади, що мають початкову фінансову та організаційну спроможність, здатні акумулювати непропорційно більший обсяг ресурсів у подальшому. У даному випадку це проявляється через концентрацію фінансування за складними випадками (SR1) та подальше перетікання кадрового потенціалу до фінансово успішних реабілітаційних хабів. Проілюстровано на приклад закладу-лідера, що механізм контрактування НСЗУ діє як інвестиційний мультиплікатор. Заклад-лідер, отримуючи фінансування за складні випадки, забезпечив зростання зарплати лікарів на 43,1 % та середнього персоналу на 25,2 %, тоді як на регіональному рівні зарплати медичних сестер знизилися на 1,9 %. Високі тарифи за складність (SR1) не просто покривають витрати, а створюють ресурс для розвитку людського капіталу – наймання дефіцитних фахівців, що дозволяє госпіталю розривати замкнене коло «немає кадрів – немає контракту» і виходити на траєкторію стійкого зростання, тоді як пасивні гравці ринку втрачають позиції. Висновки. Механізми стратегічних закупівель НСЗУ трансформували принцип фінансування з «гроші йдуть за пацієнтом» на «гроші йдуть за командою». Високі вимоги до інтенсивності терапії (3 години/добу) та наявності вузьких спеціалістів створюють центри досконалості, але формують ризики кадрового дисбалансу для периферійних громад. Для вирівнювання ситуації рекомендовано введення «освітнього коефіцієнта» для хабів, що готують фахівців, та впровадження програм профілактики професійного вигорання.
стратегічні закупівлі, реабілітаційна система, людський капітал, НСЗУ, мультидисциплінарна команда, воєнний стан, оплата праці
ЕФЕКТИВНІСТЬ VR-ТЕРАПІЇ ІЗ ВИКОРИСТАННЯМ ТРЕНАЖЕРА VRNOW ПРИ ФАНТОМНИХ БОЛЯХ ПІСЛЯ АМПУТАЦІЇ НИЖНЬОЇ КІНЦІВКИ
В умовах воєнного стану в Україні спостерігається зростання частоти травматичних ампутацій, що актуалізує проблему ефективної реабілітації. Військові ампутанти, попри високу мотивацію до повернення до активного та повноцінного життя, часто стикаються з вираженими больовими проявами, зокрема болем у куксі та фантомним болем. Інтенсивність і хронізація больового синдрому можуть суттєво обмежувати фізичну активність, ускладнювати опанування протеза та негативно впливати на психоемоційний стан. У цьому контексті ефективний менеджмент болю є ключовою умовою успішної реабілітації, оскільки саме зменшення больових відчуттів створює підґрунтя для відновлення функціональності та повернення до максимально активного способу життя. Дзеркальна терапія демонструє обмежену клінічну результативність і має низку анатомічних та мотиваційних бар’єрів. Віртуальна реальність розглядається як альтернативний метод сенсомоторної реінтеграції, що забезпечує розширений зворотний зв’язок і підвищує комплаєнс. Дослідження ефективності VR-терапії є обґрунтованим і своєчасним напрямом сучасної реабілітології. Мета дослідження полягає у доведенні ефективності VR-терапії із використанням тренажера VRNOW при фантомних болях у пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки. Матеріали та методи. Дослідження було проведено на базі ТОВ «Медичний центр «Шлях до здоровʼя» у період 2024/2025 років. Воно складалося з двох курсів по 14 днів. У дослідженні взяли участь 36 пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки, які перебували на третьому «допротезна реабілітація» та четвертому «протезування» етапах реабілітації. Середній вік чоловіків становив 41,2±8 років. Частка військових після ампутації складала 100% (n=36). Серед них транстібіальний рівень ампутації виконано у 63,9% (n=23) пацієнтів, а трансфеморальний – 36,1% (n=13). Для оцінки динаміки фантомного болю та якості життя використано шкалу PSPQ, опитувальник SF-36 та щоденник болю. VR-терапія із використанням тренажера VRNOW застосовувалася 2 рази на день по 20-30 хв занять на ІІІ етапі реабілітації та 35-45 хв на ІV етапі реабілітації і передбачала індивідуалізований підбір віртуальних завдань. Результати дослідження. Проведена VR-терапія дозволила досягти клінічно значущих змін різних проявів болю. За шкалою PSPQ у контексті показника NRS скоротилася кількість пацієнтів із помірним болем у куксі з 22 до 6 осіб, а 33,3% осіб (n=12) відзначили повну відсутність болю (середній показник склав 1,83±0,28 балів (р≤0,001). Відзначено значне зменшення пацієнтів (з 30 до 8 осіб) із постійним фантомним болем, а у 44,4% осіб (n=16) біль повністю зник (середній показник склав 1,44±0,28 балів (р≤0,001). Також спостерігалося помітне зменшення (з 28 до 6 осіб) постійних фантомних відчуттів у пацієнтів та зникнення нав’язливих проявів. Відбулося статистично значуще покращення більшості показників за опитувальником SF-36, де найбільший приріст відзначено за шкалою болю (BP +28,4 бали; р≤0,001), що підтверджує чіткий анальгетичний ефект. Приріст загального індексу якості життя (GHI +12,0 балів; р≤0,01) відображає клінічно значущий перехід до вищого рівня функціонування. Висновки. Застосування VR-терапії із використанням тренажера VRNOW для пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки сприяє зменшенню болю у куксі, фантомного болю та фантомних відчуттів шляхом поетапної сенсомоторної стимуляції й відновлення нейронних зв’язків. На ІІІ етапі (допротезна реабілітація) використання режиму Virtual Limb, ізометричних вправ і віртуальної взаємодії з об’єктами допомагає сформувати контрольований візуально-моторний зворотній зв’язок. Завдяки цьому знижується інтенсивність болю, фантомних відчуттів і нормалізується сприйняття втраченої кінцівки. На IV етапі (протезування) акцент переноситься на відновлення пропріорецепції, симетрії ходи та динамічного балансу, що в сукупності підвищує функціональну спроможність і якість життя пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки.
ампутація нижньої кінцівки, менеджмент болю, реабілітаційне втручання, функціональне тренування, віртуальна реальність, військовослужбовці
РЕКРЕАЦІЙНІ ТА РЕАБІЛІТАЦІЙНІ ПОСЛУГИ: СУЧАСНІ МАРКЕТИНГОВІ ПІДХОДИ ДО СТВОРЕННЯ ЦІННОСТІ ТА ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДОБРОБУТУ
У сучасних умовах зростання соціального навантаження, демографічних змін та підвищеної уваги до якості життя особливого значення набувають рекреаційні та реабілітаційні послуги як складові системи забезпечення добробуту населення. Водночас у наукових дослідженнях недостатньо систематизованими залишаються маркетингові підходи до розвитку цієї сфери, а маркетинг часто розглядається фрагментарно – як інструмент просування, а не як інтеграційний механізм створення цінності. Метою статті є теоретико-аналітичне обґрунтування сучасних маркетингових підходів до рекреаційних та реабілітаційних послуг і розроблення авторської концептуальної моделі маркетингу, орієнтованої на формування цінності та забезпечення багатовимірного well-being споживачів. Матеріалом дослідження слугували сучасні наукові публікації з маркетингу послуг, рекреації, реабілітації та well-being, аналітичні звіти міжнародних організацій, а також концепції сервісно-домінантної логіки та трансформаційних досліджень сервісу. У роботі використано методи систематизації, порівняльного аналізу, теоретичного узагальнення та концептуального моделювання. Результати дослідження полягають у систематизації ключових маркетингових підходів, релевантних для рекреаційних та реабілітаційних послуг, та обґрунтуванні доцільності переходу від трансакційних і інструментальних моделей маркетингу до інтегрованих підходів, орієнтованих на довгострокову взаємодію та створення цінності. Доведено, що поєднання маркетингу взаємовідносин, досвід-орієнтованого маркетингу та концепцій well-being забезпечує формування стійких результатів у фізичному, психологічному та соціальному вимірах добробуту. Запропоновано авторську концептуальну модель маркетингу рекреаційних та реабілітаційних послуг, яка відображає причинно-наслідкові зв’язки між маркетинговими детермінантами, процесом створення цінності та довгостроковими результатами у сфері well-being. Висновки. Обґрунтовано, що маркетинг у рекреаційно-реабілітаційній сфері має розглядатися як стратегічний механізм інтеграції економічних і соціальних цілей розвитку. Запропонована модель створює методологічне підґрунтя для формування ефективних маркетингових стратегій та адаптації міжнародного досвіду до національних умов, зокрема в контексті розвитку системи добробуту в Україні.
рекреаційні послуги, реабілітаційні послуги, маркетинг послуг, well-being, створення цінності, споживчий досвід
«ІНДЕКС АКТИВНОСТІ QUALITOUCH» ЯК ПРАКТИЧНИЙ КЛІНІЧНИЙ ІНСТРУМЕНТ ОЦІНКИ ДЛЯ МОНІТОРИНГУ ФІЗІО- ТА ТРЕНУВАЛЬНОЇ ТЕРАПІЇ: ПОРІВНЯННЯ З «PROMIS GLOBAL HEALTH 10» ПРИ М’ЯЗОВО-СКЕЛЕТНИХ РОЗЛАДАХ
Вступ. З точки зору пацієнта, задоволеність лікуванням та досягнення терапевтичних цілей є ключовими факторами в оцінці якості медичної допомоги. Хоча існують різні інструменти, які вимірюють ці аспекти окремо, не існує інструменту, що поєднує їх усі в одному. Саме тому було розроблено «QUALITOUCH Activity Index». Крім того, «QUALITOUCH Activity Index» фіксує ступінь, в якому біль або дискомфорт обмежують людей у їх повсякденній діяльності та житті. Мета. Порівняти результати «QUALITOUCH Activity Index» із результатами опитувальника «PROMIS GH» за показниками обмежень у повсякденному житті та щоденній діяльності, а також якості життя та її обмежень у пацієнтів із м’язово-скелетними порушеннями в німецькомовній частині Швейцарії. Методи. Ретроспективно було оцінено анонімні набори даних 57 учасників. «QUALITOUCH Activity Index» було цифровим способом записано перед першою терапевтичною сесією в рамках збору даних, пов’язаних із лікуванням. Дані «PROMIS GH» було зібрано цифровим способом протягом наступних 24 годин. Аналіз даних проводився з використанням коефіцієнтів рангової кореляції Спірмена (rho), паралельної надійності Коена (конвергентна валідність) та альфа-коефіцієнта Кронбаха (внутрішня узгодженість). Результати. Анонімізовані дані 57 пацієнтів - учасників дослідження у Швейцарії (42 жінки, 15 чоловіків; середній вік 51,7±12,8 років) із широким спектром захворювань опорно-рухового апарату були доступні для аналізу. Найвище значення коефіцієнта рангової кореляції Спірмена (rho = 0,92; p < 0,05) було виявлено між балами за показником «health status» («QUALITOUCH Activity Index») та «health status» («PROMIS GH»). Сильні кореляції (rho ≥ 0,50) були встановлені ще у восьми додаткових порівняннях балів за показниками, усі статистично значущі, зокрема між «health status» («QUALITOUCH Activity Index») і «quality of life» («PROMIS GH») (rho = 0,78; p < 0,001), а також між «maximum pain» («QUALITOUCH Activity Index») і «average pain» («PROMIS GH») (rho = 0,73; p < 0,001). Паралельна надійність продемонструвала відмінну узгодженість між показником «health status» («QUALITOUCH Activity Index») і відповідним показником опитувальника («PROMIS GH») (κ = 0,94). Три значення в матриці мали квадрат коефіцієнта каппа понад 0,75, тоді як значення каппа в межах 0,40-0,75 було виявлено у шість порівняннях. Внутрішня узгодженість «QUALITOUCH Activity Index» була прийнятною (альфа Кронбаха = 0,73) за сімома показниками. Висновки. Часткова валідація «QUALITOUCH Activity Index» порівняно з референтним «PROMIS GH» свідчить про те, що «QUALITOUCH Activity Index» має потенціал для використання як простий у застосуванні інструмент у фізіотерапевтичній практиці для оцінки пацієнтів у повсякденному житті, дозвіллі та роботі.
Індекс активності QUALITOUCH, результати, повідомлені пацієнтами (PROMs), менеджмент якості, результати медичної допомоги, м’язово-скелетні розлади, фізична терапія
ДОСЛІДЖЕННЯ ФУНКЦІОНАЛЬНИХ СИЛОВИХ ПАРАМЕТРІВ У ПОРАНЕНИХ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ З САРКОПЕНІЄЮ ТА НАСЛІДКАМИ ТРАНСТИБІАЛЬНОЇ АМПУТАЦІЇ ПІД ВПЛИВОМ ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ
Мета. Визначити ефективність розробленої комплексної програми фізичної терапії за функціональними силовими показниками у поранених військовослужбовців із саркопенією та наслідками транстибіальної ампутації нижньої кінцівки. Матеріал. У дослідженні взяли участь 95 чоловіків-військовослужбовців. Контрольну групу становили 36 умовно здорових чоловіків віком 28,4±2,7 року. До досліджуваної групи увійшли 59 поранених військовослужбовців віком 30,5±3,0 року з транстибіальною ампутацією та саркопенією, яких рандомізовано розподілили на дві підгрупи. ДГ1 (n=30) проходила стандартну 12-тижневу програму фізичної терапії, спрямовану на підготовку кукси до протезування та навчання користуванню тимчасовим протезом. ДГ2 (n=29) виконувала розроблену комплексну 12-тижневу програму, що додатково включала втручання для подолання саркопенії. Стан пацієнтів оцінювали первинно, через 4 та 12 тижнів. Досліджували силу кисті, станову силу та ізометричну силу основних м’язових груп верхніх і нижніх кінцівок. Результати. На початковому етапі у поранених військовослужбовців із транстибіальною ампутацією та саркопенією виявлено виражене зниження силових показників порівняно з контрольною групою. Дефіцит сили мав генералізований характер і охоплював як верхні, так і нижні кінцівки, однак найбільш вираженим був у м’язах травмованої нижньої кінцівки (при виконанні рухів у кульшовому та колінному суглобах). У процесі фізичної терапії в обох досліджуваних групах спостерігалася позитивна динаміка більшості показників, що свідчило про покращення функціонального стану м’язової системи. Водночас у групі, яка проходила комплексну програму фізичної терапії, позитивні зміни розвивалися швидше та були більш вираженими. Уже на проміжному етапі в цій групі частіше реєстрували статистично значуще покращення сили окремих м’язових груп, насамперед травмованої нижньої кінцівки. Після завершення 12-тижневого курсу в обох групах відзначали достовірне покращення більшості силових характеристик порівняно з вихідним рівнем, однак у ДГ2 приріст був більш вираженим як за локальними показниками сили м’язів верхніх і нижніх кінцівок, так і за інтегральними силовими показниками. Найбільш помітні міжгрупові переваги комплексної програми виявлялися щодо сили м’язів травмованої нижньої кінцівки, а також за окремими показниками сили кисті та станової сили. Отримані дані свідчили, що включення втручань, спрямованих на подолання саркопенії, підвищувало ефективність фізичної терапії та сприяло кращому відновленню м’язової сили. Висновки. У поранених військовослужбовців із саркопенією та наслідками транстибіальної ампутації виявлено системний дефіцит м’язової сили верхніх і нижніх кінцівок. Розроблена комплексна програма фізичної терапії виявилася ефективнішою за стандартну, забезпечивши більш швидке та виражене відновлення локальних і інтегральних силових показників, що підтвердило доцільність включення компонентів корекції саркопенії до реабілітаційних програм цієї категорії пацієнтів.
фізична терапія, реабілітація, ампутація, саркопенія, порушення ходи, травма нижніх кінцівок, бойова травма, поранені військовослужбовці
КЛІНІЧНЕ ЗАСТОСУВАННЯ ЦИФРОВОЇ СИСТЕМИ MODJAW У ФУНКЦІОНАЛЬНІЙ СТОМАТОЛОГІЧНІЙ РЕАБІЛІТАЦІЇ
Метою цього оглядового дослідження було проаналізувати сучасні наукові дані щодо клінічного застосування цифрової системи динамічного відстеження рухів щелепи MODJAW та споріднених динамічних технологій із фокусом на їх діагностичну цінність, точність, обмеження та перспективи інтеграції в сучасну стоматологічну практику. Матеріали та методи. Проведено наративний огляд наукової літератури, опублікованої в період з 2013 по 2025 роки, з використанням баз даних PubMed, MDPI, DOAJ, Ovid та Google Scholar. Пошук здійснювали за такими ключовими словами: MODJAW, jaw tracking system dentistry, mandibular kinematics, digital occlusion movement tracker, virtual articulator movement, 4D dentistry. До аналізу було включено клінічні дослідження, лабораторні in vitro оцінки точності, порівняльні дослідження з традиційними артикуляторами, а також оглядові публікації, присвячені динамічному відстеженню рухів щелепи та системам віртуальної артикуляції. Результати. Аналіз показав, що впровадження динамічних систем відстеження рухів щелепи є парадигмальним зсувом від статичного аналізу оклюзії до функціональної оцінки кінематики нижньої щелепи. Система MODJAW продемонструвала високу точність і відтворюваність реєстрації рухів нижньої щелепи, з показниками, порівнянними з промисловими тривимірними системами сканування за умови застосування стандартизованих протоколів калібрування. У низці досліджень підтверджено надійну ідентифікацію шарнірної осі та відтворювану реєстрацію траєкторій руху виросткових відростків, незалежно від використаних матеріалів для реєстрації прикусу. У клінічному аспекті динамічне відстеження рухів щелепи забезпечувало більш точну оцінку екскурсійних рухів, напрямку виросткового ведення та розподілу оклюзійних контактів під час функціональних актів, зокрема жування. Порівняно з традиційними механічними та статичними віртуальними артикуляторами, система MODJAW забезпечувала кращу візуалізацію складних траєкторій рухів нижньої щелепи та сприяла ранньому виявленню функціональних порушень, включаючи ексцентричний бруксизм і дисфункцію скронево-нижньощелепного суглоба. В ортодонтії виявлені вимірювані відмінності кінематики нижньої щелепи між різними скелетними класами, що підтверджує доцільність індивідуалізованого планування лікування. В ортопедичній стоматології підвищена точність віртуальної артикуляції асоціювалася зі зниженням ризику оклюзійних неточностей і покращенням комунікації з CAD/CAM-лабораторіями завдяки прямому експорту даних. Висновки. Система MODJAW є перспективним інструментом цифрової функціональної стоматологічної реабілітації, що забезпечує об’єктивну оцінку кінематики нижньої щелепи в режимі реального часу за межами статичної артикуляції. Наявні наукові дані свідчать, що динамічні цифрові артикулятори підвищують точність функціональної діагностики та підтримують персоналізоване планування лікування. Водночас успішне клінічне впровадження таких систем потребує подальшої стандартизації, валідації та належної підготовки лікарів для забезпечення стабільних і відтворюваних результатів у повсякденній практиці.
цифровий артикулятор, кінематика нижньої щелепи, функціональна оклюзія, відстеження рухів щелепи, скронево-нижньощелепний суглоб, бруксизм
ПІДГОТОВКА СТУДЕНТІВ-РЕАБІЛІТОЛОГІВ ДО ІСПИТУ З АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ ПРОФЕСІЙНОГО СПРЯМУВАННЯ (АМПС) КРІЗЬ ПРИЗМУ МЕТОДИКИ CLIL
Мета – дослідити вплив CLIL (Content and Language Integrated Learning) на підготовку студентів-реабілітологів до іспиту KROK 1. Матеріал. У статті розглядається застосування методики CLIL у процесі підготовки студентів спеціальності І7 «Терапія та реабілітація» до єдиного державного кваліфікаційного іспиту (ЄДКІ), тестовими компонентами якого є: інтегрований тестовий іспит КРОК 1. Визначено теоретичні засади предметно-мовного інтегрованого навчання та проаналізовано його потенціал у формуванні іншомовної комунікативної компетентності майбутніх фахівців. Результати. Автори акцентують увагу на поєднанні мовного та професійного компонентів освітнього процесу, що сприяє розвитку критичного мислення, когнітивних умінь і підвищенню рівня готовності до тестування. Особливу увагу приділено ролі латинської мови як базового елементу медичної термінології та важливого інструменту міжмовної інтеграції. Розглянуто можливості впровадження бінарних занять, які поєднують викладання англійської мови, латини та профільних дисциплін, що забезпечує цілісність навчального процесу та формує у студентів професійну й культурну компетентності. Показано, що використання CLIL у підготовці до КРОК 1 підвищує мотивацію до навчання, сприяє опануванню міжнародної термінології, розширює доступ до світових джерел інформації та формує здатність працювати у мультикультурному середовищі. Описано практичні приклади впровадження методики – створення термінологічних словників, робота з клінічними кейсами англійською мовою та тестуванням, застосування мультимедійних ресурсів. Узагальнено досвід академічної мобільності студентів, який підтверджує ефективність предметно-мовного інтегрованого підходу в медичній освіті. Висновки. Інтеграція CLIL у мовній підготовці до іспиту КРОК 1 сприяє не лише якісному засвоєнню знань, а й формуванню професійної мобільності й конкурентоспроможності майбутніх реабілітологів у міжнародному освітньому просторі.
CLIL, КРОК 1, англійська мова, латина, інтегроване навчання, компетентність, бінарні заняття, медична освіта
ФІЗИЧНА АКТИВНІСТЬ У РІЗНИХ ДОМЕНАХ У ЖІНОК ДРУГОГО ПЕРІОДУ ЗРІЛОГО ВІКУ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ IPAQ
Вступ. Дані міжнародних досліджень, що використовували IPAQ для оцінки фізичної активності (ФА), демонструють значну варіабельність показників загальної активності серед жінок другого періоду зрілого віку. Більшість досліджень свідчить про зниження загального рівня ФА після 40 років. Значна частка жінок (зазвичай 20–40 %) належать до категорії «низький» рівень ФА за IPAQ, не досягаючи мінімальних 600 MET-хв/тиждень. Це пояснюється як біологічними факторами (менопауза), так і соціальними змінами (зміна ролей та обов’язків). Симптоми менопаузи, як-от втома, порушення сну, припливи, а також болі в суглобах, виступають прямими фізичними перешкодами для початку активності, змушуючи жінок обирати низькоінтенсивні форми ФА для зменшення дискомфорту.Мета дослідження – оцінити доменну фізичну активність жінок 36–45 років у сферах «робота / навчання» та «переміщення».Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; соціологічні, методи математичної статистики.Результати. Встановлено, що загальні тижневі енерговитрати на роботі або під час навчання становили 7042,5 MET×хв/тиж у жінок із нормальною поставою, 2947,5 MET×хв/тиж – у групі з круглою спиною і 2539,5 MET×хв/тиж – у групі зі сколіотичною поставою. Таким чином, енерговитрати жінок із нормальною поставою були найвищими, у групі з круглою спиною – на 58 % менші, а у групі зі сколіотичною – на 64 % менші. Перевірка статистичних відмінностей між трьома групами не виявила достовірної різниці (p > 0,05). Проте аналіз медіан і квартилів розподілу підкреслив виразні тенденції: група з нормальною поставою мала стабільно вищі значення ФА й енерговитрат.Навпаки, у разі порушень постави, як-от кругла спина або сколіотична постава, може обмежуватися амплітуда рухів, що призводить до швидшої втоми та потреби в компенсаторних зусиллях. Більшість респонденток здійснювали регулярні поїздки автотранспортом 4 дні на тиждень, тривалістю близько 45 хвилин, хоча для деяких учасниць поїздки були коротшими, а для інших займали кілька годин. Пішохідна активність була систематичною: більшість жінок ходили 5–7 днів на тиждень по 45 хвилин, що входило в щоденну рутину; для деяких це були допоміжні переміщення, для інших – суттєва складова ФА. Відсутність велосипедного компонента спрощує інтерпретацію, оскільки внесок MET для домену «переміщення» фактично відповідає ходьбі. Середні енерговитрати на ходьбу становили 1039,5 MET×хв/тиждень, що практично дорівнює загальним витратам у домені переміщення (1157,7 MET×хв/тиждень). Отже, повсякденна мобільність забезпечує адекватні енергетичні витрати.Висновки. IPAQ – корисний і практично незамінний інструмент для швидких популяційних досліджень і для виявлення трендів у рівнях фізичної активності. Проте її обмеження у валідності проти об’єктивних методів потребують, де це можливо, комбінованого підходу й уважної інтерпретації результатів у контексті воєнних / соціально-економічних обмежень, з якими стикаються жінки другого періоду зрілого віку в Україні.
міжнародний опитувальник фізичної активності, домени, постава, порушення, жінки 36–45 років, оздоровчий фітнес
ТЕХНОЛОГІЯ ПІДГОТОВКИ ВОЛОНТЕРІВ ДО РОБОТИ ЗІ СПОРТСМЕНАМИ З ІНВАЛІДНІСТЮ
Мета. Дослідження спрямоване на розроблення та наукове обґрунтування технології підготовки волонтерів до роботи зі спортсменами з інвалідністю, що відповідає зростаючому попиту на кваліфіковану підтримку в адаптивному спорті та відображає сучасні міжнародні тенденції у сфері волонтерського менеджменту й інклюзивної освіти.Матеріали та методи. Застосовано змішаний підхід, який поєднував теоретичний аналіз, синтез і узагальнення із соціологічним опитуванням і методами математичної статистики. Емпіричну базу становили 82 респонденти – 34 учасники курсу «Пізнай світ волонтерства в русі Спеціальних Олімпіад» і 48 здобувачів освіти третього курсу Національного університету фізичного виховання і спорту України. Кількісні та якісні дані проаналізовано для визначення соціально-гуманістичного ефекту й основних організаційних і методичних умов підготовки волонтерів. Результати. Під час дослідження розроблено комплексну триетапну технологію (підготовчий, реалізаційний та оціночний етапи) підготовки волонтерів для роботи в адаптивному спорті. Модель інтегрує сучасні мотиваційні, організаційні та педагогічні компоненти волонтерства, узгоджуючи їх із принципами інклюзії та соціальної відповідальності. Кореляційний аналіз виявив тісний взаємозв’язок між визначеними умовами – співпрацею з організаціями, що залучають волонтерів, наявністю кваліфікованих фахівців, механізмами оцінювання та структурованим методичним забезпеченням, що підтверджує їх системний вплив на ефективність підготовки.Апробація запропонованої технології в освітньому процесі довела її результативність у підвищенні професійної компетентності, емпатії, комунікативних навичок і стійкої мотивації до волонтерської діяльності. Соціально-гуманістичний ефект проявився у зростанні обізнаності щодо цінностей інклюзії та посиленні прагнення підтримувати осіб з інвалідністю засобами спорту.Отримані результати можуть бути використані для вдосконалення освітніх програм, підвищення кваліфікації фахівців і розроблення політик, спрямованих на розвиток інклюзивного волонтерства у сфері освіти та спорту.Висновки. Розроблена технологія є ефективною моделлю розвитку волонтерських програм в адаптивному спорті. Вона сприяє підвищенню якості підготовки фахівців, активізації міжінституційної співпраці та поширенню інноваційних форм волонтерської діяльності. Запропонована модель може бути використана закладами вищої освіти, спортивними федераціями та громадськими організаціями для зміцнення інклюзивних спортивних систем і формування гуманістичних цінностей у суспільстві.
волонтерство, адаптивний спорт, технологія підготовки, організаційні умови, методичне забезпечення, інклюзивна освіта, соціально-гуманістичний розвиток
ВПЛИВ КОРЕКЦІЙНО-ПРОФІЛАКТИЧНИХ ЗАХОДІВ НА ФІЗИЧНУ ПІДГОТОВЛЕНІСТЬ ЖІНОК ПЕРШОГО ПЕРІОДУ ЗРІЛОГО ВІКУ З РІЗНИМИ ТИПАМИ ПОСТАВИ ТА РІВНЕМ СТАНУ БІОГЕОМЕТРИЧНОГО ПРОФІЛЮ
Вступ. Концепція оздоровчої рухової активності розглядає здоров’я як полідетермінований стан, обумовлений свідомим дотриманням превентивних стратегій. Фізична активність є ключовим детермінантом, що забезпечує модуляцію фізіологічних систем, підвищуючи стійкість організму до зовнішніх і внутрішніх стресорів. Мета дослідження – визначити особливості фізичної підготовленості жінок першого періоду зрілого віку з різними типами та рівнем стану біогеометричного профілю постави після впровадження корекційно-профілактичних заходів.Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; фотозйомка й аналіз постави, педагогічний експеримент, методи математичної статистики. Результати. Функціональний скринінг рухів є ефективним методом оцінки фізичної підготовленості та стану моторики, що широко застосовується для біомеханічного моніторингу різних верств населення. Його використання значно спрощує процес контролю стану моторики учасників корекційно-профілактичних заходів, оскільки він забезпечує прості розрахунки, об’єктивну бальну оцінку й інформативні висновки. Розробка корекційно-профілактичних заходів для жінок першого періоду зрілого віку з різними порушеннями біомеханіки опорно-рухового апарату базувалася на авторській концепції, що враховувала глобальні, соціально-педагогічні, особистісні та біологічні передумови. У дослідженні взяли участь 36 жінок віком 25–34 років. Експериментальні дані підтвердили позитивний вплив цих заходів на гнучкість у жінок 30–34 років із круглою спиною. Зміни в оцінках значно перевищили встановлену мету, що свідчить про високу ефективність корекційно-профілактичних заходів у цьому аспекті. Однак ціль щодо покращення силових показників не була досягнута, оскільки у відповідних тестах не зафіксовано статистично значущих змін. Це вказує на потребу в подальшій адаптації корекційних заходів для більш ефективного розвитку м’язової сили.Висновки. Підсумовуючи результати експерименту, спрямованого на апробацію корекційно-профілактичних заходів щодо впливу на фізичну підготовленість жінок із різними типами постави та рівнем стану біогеометричного профілю, було зафіксовано зростання середніх оцінок за тестами фізичної підготовленості, причому значна частина учасниць досягла або перевищила встановлені цілі. Ці відомості є доказом того, що запропонована авторська концепція та її практична реалізація ефективно вплинули на покращення біомеханіки просторової організації тіла жінок.
жінки, зрілий вік, фізична підготовленість, функціональна оцінка рухів, опорнорухової апарат, порушення постави, оздоровчий фітнес
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ОЦІНЮВАННЯ ТЕХНІКО-ТАКТИЧНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ СПОРТСМЕНІВ У ЗМІШАНИХ ЄДИНОБОРСТВАХ
Вступ. У цей час у наукових публікаціях, присвячених різним аспектам підготовленості спортсменів, усе більше уваги приділяється пошуку нових шляхів підвищення ефективності техніко-тактичної майстерності спортсменів і створення передумов для оптимізації процесу спортивної підготовки й участі у змаганнях. Мета дослідження – визначити найбільш важливі характеристики, які відображають певний аспект техніко-тактичної майстерності спортсменів у змішаних єдиноборствах. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; анкетування, педагогічне спостереження, кваліметрія, методи математичної статистики.Результати. Під час проведення цього дослідження завдяки експертам вдалося виокремити найбільш важливі фактори, які є важливими для визначення головних компонент, які б відображали найбільш суттєві аспекти техніко-тактичної майстерності бійців змішаних єдиноборств.Під час роботи було визначено 25 вихідних показників, що відображали найбільш суттєві аспекти техніко-тактичної майстерності спортсменів. Застосування методу головних компонент дало можливість зменшити кількість досліджуваних показників та виділити найбільш інформанті фактори, що впливають на техніко-тактичну майстерність. На основі цих компонентів, враховуючи їх змістовне значення та зв’язок із вихідними показниками, ми запропонували критерії оцінювання техніко-тактичної майстерності спортсменів.Проведене дослідження дало змогу зрозуміти, що саме відображають ці узагальнені критерії – характеристики, які відображають певний аспект техніко-тактичної майстерності спортсменів, і як їх можна використовувати в практичній діяльності тренерів.Висновки. Встановлено, що техніко-тактична майстерність єдиноборців залежить від комплексу чинників, які по-різному впливають на успішне виконання техніко-тактичних дій і здобуття перемоги у змагальному поєдинку. Чотири головні фактори, які були виділені під час роботи, зберігають значну частину інформації про вихідні 25 показників і пояснюють 88,32 % загальної дисперсії.
змішані єдиноборства, рукопашний бій, бійці, підготовка, контроль, оцінювання, техніко-тактична майстерність